A szőke méh, a szitakötő, az imádkozó sáska--
...holdkóros makaróni törpe a go--
...mágusok, sámánok és más látnokok hagyománya...
akik kifejlesztették és tökéletesítették az álomutazást,
avagy a tiszta álom állapotát...
amelyben tudatosan irányítva az álmot, olyan dolgokat fedezhetsz fel...
...amiket ébren nem tudnál befogadni.
- Nyert csupán egymás mögött-- - Elárulja nekünk Felix mit csinál--
Egyetlen személy szempontjából nem előnyös figyelni ezt az eseményt.
Ahol legtöbben az egyén viszonyát vizsgálják az univerzumhoz...,
Én az egyes személyiségeim egymáshoz való viszonyát nézem.
Míg a legtöbb ember, akik mozgásproblémáikkal küszködnek
és gondjaik vannak már a hétköznapjaik megélésével,
a 92 éves Joy Cullison a világot járja be.
~~Szabad vagyok látni a világot~~
Helló, mi a helyzet?
Azt mondják az álom addig valóság, amíg tart. Nem mondható ez az életről is?
Sokunk kutatja testünk-lelkünk viszonyát az álmokhoz.
Mi vagyunk az oneironauták. Az álomvilág felfedezői.
Igazából két szembenálló tudatállapotról van szó,
amik nem is állnak szemben igazán.
Az ébervilágban az idegrendszer gátolja az emlékek valódiságát.
Az evolúció szempontjából rendben van.
Rossz lenne, ha egy ragadozó észlelését...
...összekevernék ennek az emlékével, és fordítva.
Ha a ragadozó emléke beindítaná az érzékeket,
minden riasztó gondolatra befutnánk a mosdónkba.
Vannak ezek a szerotónikus neuronok, amik gátolják a hallucinációkat...
de amiket viszont az REM alvásperiódus korlátoz.
Ezért tűnhetnek az álmok valódinak...
és ezalatt megakadályozza a versenyt más érzékelési folyamatokkal szemben.
Ezért téveszthetjük össze az álmokat a valósággal.
A működő idegrendszer számára, mely létrehozza a világunkat
nincs különbség egy álmodott érzékelés és cselekvés...
és egy valóban megtörtént, éber érzékelés és cselekvés közt.
Egyszer egy barátom azt mondta...
Hogy az a legnagyobb hiba, amit véthetsz...
hogy azt hiszed, hogy élsz...
miközben valójában az élet várótermében alszol.
A trükk az, hogy egyesítsd az éber racionális képeségeid...
az álmaid végtelen lehetőségeivel.
Mert ha ezt meg tudod csinálni, akkor képes vagy bármire.
Dolgoztál már úgy hogy szörnyen kemény volt és utáltad?
Hosszú, kemény munkanap. Végre hazaérsz, lefekszel, becsukod a szemed.
És hirtelen felébredsz és rájössz, hogy az egész munkanap egy álom volt.
Már rossz az is, hogy az ébrenléted minimálbérért eladod...
de az álmaidat már ingyen megkapják.
Hé, ember, te mit csinálsz itt?
Én lennék az álomvilág társasági segítője.
Hozzásegítem az embereket a tiszta álomhoz.
Hagyd ki a félelmet és idegeskedést és csak szórakozz.
A tiszta az az, hogy tudod, hogy álmodsz, ugye?
Aha. És utána még irányítod. Sokkal valódibb,
és nem olyan bizarr, mint a sima álmok.
Tudod, nemrég ébredtem egy álomból.
Nem egy tipikus álom volt. Mintha egy másik univerzumban lettem volna.
Ez így van. Igazából gyakorlatilag ez csak az alvás velejárója...
de annyit szórakozhatsz az álmodban.
És mint mindenki tudja, szórakozni király.
- Az. - És mi volt az álmodban?
Sok ember. Sok beszéd. Elég abszurd volt. Mint egy fura film.
Nagyrészt emberek beszéltek valamiről, de nagyon töményen.
Felébredtem, és gondolkodtam, vajon honnan jött ez a sokminden.
- Irányíthatod ám, tudod. - Te is szoktál ilyeneket álmodni?
Jóhogy. Én mindig kihozom belőlük a legjobbat.
A legfontosabb, hogy rájöjj, hogy valójában csak álmodsz...
Fel kell ismerned. Meg kell tudnod kérdezned: "Ember, én most álmodom?"
Sokan nem teszik fel amikor ébren vannak, vagy főleg mikor alszanak.
Mintha mindenki vagy alvajárna az ébrenlétben, vagy ébrenjárna az álmában.
Se így, se úgy nem hoznak ki belőle semmit.
Amitől rájöttem, hogy álmodok, az a digitális óra volt.
Nem tudtam elolvasni. Mintha gond lett volna az áramkörrel.
Ez elég gyakori. A kisbetűkkel is gond van. Nagyon mozognak.
Még rájöhetsz úgy, hogy megpróbálsz villanyt kapcsolni. Nem fog összejönni.
Ha látsz egy kapcsolót, próbáld kapcsolgatni, hogy működik-e.
Ezt nem teheted egy tiszta álomban.
De repülhetsz össze-vissza,
beszélgethetsz Albert Schweitzerrel.
A valóság új távlatait tudom felfedezni,
és ami a legjobb, olyan szex jöhet, amilyet csak akarok.
Nem állíthatom a fényviszonyokat? És akkor?
De ezzel letesztelhetem, hogy álmodok-e?
Aha, mint mondtam, ráedzheted magad hogy mindig felismerd.
Csak kapcsolgasd a villanyt néha.
Ha fel van kapcsolva, és nem tudod lekapcsolni, akkor álmodsz.
Akkor nekiállhatsz szórakozni.
És hidd el, Végtelen mennyiségben.
- Tudod min dolgozom mostanság? - Mivel?
Eléggé nagyravágyó, de egyre jobban megy.
Tetszeni fog. 360 fokos látás!
Minden irányba látok. Király, nem?
Az. Hűha. Nekem mennem kell.
Csá, haver. Szuper-perfundo a napod kora alkonya.
- Ez mit jelent? - Még nem jöttem rá.
Majd te. Egy fickó mindig a fülembe suttog. Louis. Visszatérő álomfigura.
A MEGHITT PILLANAT
A film, lényegében,
a valóság leképezéséről szól,
azaz, a valóság tényleges újrateremtéséről.
De számára inkább egy történetelmondó közegnek tűnik.
És úgy érzi, hogy a film helyett erre az irodalom jobb.
És ha elmondasz egy történetet vagy akár egy viccet...
"Egy fickó bemegy egy bárba és lát egy törpét."
Ez jól működik, mert a fickót,
törpét meg a helyszínt te képzeled el. El kell képzelned.
Filmen nem működik, mert van egy bizonyos fickó,
egy bizonyos bárban, egy bizonyos törpével...
aki valamilyen magas, és valahogy kinéz.
Bazin számára a filmelmélet fotóelmélet, az idő síkjának hozzáadásával...
és ezzel a nagyobb mértékű valósághűséggel.
Arról az emberről szól, abban a pillanatban, abban a térben.
És, mint tudod, Bazin keresztény...
ezért ő hisz abban, hogy...
hisz Istenben meg mindenben.
Számára a valóság Istennel egyenlő.
Tehát amit a film valójában rögzít, az Isten, ahogyan megtestesül, teremt.
Hogy ebben a pillanatban Isten így testesült meg.
És amit a film rögzítene, ha éppen most minket venne föl...
az Isten lenne ez az asztalként,
és te lennél Isten, és én lennék Isten, Isten olyan formában, ahogy mi épp kinézünk...
és azt mondja és gondolja, amit éppen mi most gondolunk...
mivel mi ebben az értelemben Isten megtestesülése vagyunk.
Tehát a film egy felvétel Istenről, vagy Isten arcáról....
vagy Isten folyton változó arcáról.
- Szúnyog van rajtad. Leszedjem? - Megvan.
Rendben, megvan.
És Hollywood vette a filmet...
és megpróbálta ezt puszta történetmesélő közeggé alakítani...
...ahol fogod a könyvet vagy történetet, a forgatókönyvet...
és keresel valakit, akire passzol, aki beleillik.
De ez röhejes. Nem forgatókönyvre kellene alapulnia.
Hanem magára az emberre, a személyre.
És ebben az értelemben,
majdnemhogy igazuk van ezzel a sztár-rendszerrel,
hiszen így magáról arról a személyról szól a történet helyett.
Truffaut mindig azt mondta, hogy a legjobb filmeket nem,
Nem a legjobb forgatókönyv alapján hozzák létre...
...mert engedelmeskedni kell a szószerinti narratívához,
melynek a rabja vagy.
A legjobb filmek nem vetik alá magukat ennek a rabságnak.
Szóval az egész narratíva dolog úgy tűnik nekem, mintha--
Nyilván van narratíva a filmben, mert időbeli,
épp úgy, mint ahogy a zenében is.
Nem gondolkodsz egy dal történetén, és utána írod a dalt.
Egy pillanatból kell fakadnia. És van a filmben. A meghitt pillanat.
Hogy ez a pillanat meghitt. De mászkálhatunk úgy, mintha nem lenne az.
Mászkálunk úgy, hogy vannak meghitt pillanatok és van a többi pillanat,
ami nem meghitt, de ez a pillanat most meghitt.
És a film meg tudja ezt nekünk mutatni. Bekeretezhetjük,
és elmondhatjuk: "Ó, ez a pillanat. Ez meghitt."
Minthogy, "meghitt, meghitt" pillanatról pillanatra.
De ki tud így élni? Ki mondhatja: "Hű, meghitt"?
Mert ha rádnéznék, és hagynálak meghittnek lenni,
nem is tudom, abbahagynám a szövegelést.
Nos, te a pillanat része lennél. A pillanat a meghitt, nem igaz?
Igen, de nyitott lennék. A szemedbe néznék, és sírnék...
mindenfélét éreznék, és ez nem túl udvarias.
Kényelmetlenül éreznéd magad.
De nevethetnél is. Miért sírnál?
Mert...nem tudom. Ilyenkor én sírni szoktam.
- Aha. Hát... - Csináljunk most egyet. Egy meghitt pillanatot.
- Minden réteges, nem? - Igen.
Van a meghitt pillanat, aztán a meghitt pillanat akarásának felismerése...
úgy, mint a filmben, ahol az adott pillanat az, ami tényleg megtörténik,
de a szereplő úgy tesz, mintha egy másik valóságban lenne.
Minden réteges.
Benne voltam, majd kicsúsztam a meghitt pillanatból, ahogy néztelek.
Lehet meghitt-- ezért vagy különleges, Caveh. Ezért is szeretek veled lenni.
Engem is... bele tudsz vinni...
Ha a világ amit muszáj elfogadnunk hamis és semmi sem igaz, akkor minden lehetséges.
Az úton hogy megtaláljuk azt, amit szeretünk, megtaláljuk mindazt,
amit utálunk, mindazt, ami akadály a vágyainkhoz vezető úton.
A kényelem sosem lesz elérhető azoknak, akik azt keresik, ami nem kapható meg.
A boldogság eszméjének szisztematikus megkérdőjelezése.
Elvágjuk minden hatalommal bíró szónok hangszálait.
Kitépjük a társadalmi jeleket a nagyítón keresztül.
Elértéktelenítjük a társadalom pénzét.
Hogy szembenézzünk a megszokottal.
A társadalom egy olyan kapzsi csalás,
ami megérdemli a pusztulást, mely még a létezésének emlékét is eltörli.
Ahol tűz van, oda mi benzint viszünk.
Megszakítjuk a mindennapok folytonosságát...
és az összes velejáró megszokott elvárást.
Úgy élni, mintha valami függene is az egyes emberek tetteitől.
Hogy megtörjük a fogyasztói társadalom eszméinek átkát,
hogy helyette hitelesebb természetből fakadó elnyomott vágyaink felszínre kerülhessenek.
Hogy szemlélessük a különbséget akközt, hogy milyen az élet, és milyen lehetne.
Hogy elmerüljünk a múló tetteinkben, és tudjuk, hogy mi váltjuk ki őket.
Egy olyan intenzitás jön létre, mely eddigi mindennapi életünk során ismeretlen volt...
megismerni a szeretetet és a gyűlöletet, életet és halált,
rettegést és megváltást, azt, ami taszít, azt, ami vonz.
A szabadság olyan csökönyös helyeslése, ami minden korlátozás tagadása lesz.
- Hé, öreg, mit keres ott fenn? - Nemigen tudom.
- Segítsünk lejönni?
- Nem hiszem, hogy kellene.
Szerencsétlen.
Nem rosszabb, mint mi. Ő csupa tett és semmi elmélet.
Mi meg csupa elmélet és semmi tett.
Miért ilyen rosszkedvű, Mr. Deborg?
Ami hiányzott, úgy érezni, visszaszerezhetetlen.
A szélsőséges bizonytalansága a munka nélküli fennmaradásnak...
a túlzásokat szükségszerűvé, és a kihagyásokat biztossá tette.
Ahogy Stevenson mondta:
"Az öngyilkosság sokakat elvitt."
"Az ital és az ördög végzett a többivel."
- Hé. - Helló.
- Álmodó vagy? - Aha.
Nem láttam mostanában túl sokat belőletek.
Kemény idők járnak az álmodókra.
Azt mondják az álmodás meghalt, és már senki sem csinálja.
Pedig nem halott. Csak el lett felejtve.
Kivették a nyelvünkből. Senki sem tanítja, ezért senki sem tudja, hogy létezik.
Az álmodót száműzték az ismeretlenségbe.
Én próbálok ezen változtatni, és remélem te is.
Azzal, hogy minden nap álmodok. A kezemmel és az elmémmel egyaránt.
A bolygónk most néz szembe az eddigi legnagyobb problémáival.
Úgyhogy bármit is csinálsz, ne unatkozz.
Ez a lehető legizgalmasabb időszak, amiben csak remélhetnénk hogy éljünk.
És az egész csak most kezdődik.
Ezer év nem más, mint egy pillanat.
Nincs semmi új, semmi más. Ugyanaz a minta, újra és újra.
Ugyanazok a felhők, ugyanaz a zene, ugyanaz a benyomás,
egy órával vagy egy örökkévalósággal ezelőtt.
Nincs itt már számomra semmi, semmi sem.
Már emlékszem, ez már megtörtént velem. Ezért is mentem el.
Elkezdtéd megtalálni a válaszokat. Bár nehéznek tűnik, a jutalom bőséges.
Tornázd az agyad alaposan, eudván, hogy ez csak torna.
Készíts gyönyörű tárgyakat, oldj meg problémákat,
fedezd fel a létező, fizikai univerzum titkait.
Érezd át a behatásokat minden érzékedből.
Érezd az örömöt, bánatot, nevetést, empátiát, részvétet...
és vidd magaddal az érzelmi emlékeid a bőröndödben.
Emlékszem honnan jöttem, és hogyan lettem ember.
Miért maradtam. És most, a végső indulás is adott.
A kijárat erre. Menekülés a sebességtől.
Nem csak az örökléttől, de a végtelentől is.
- Bocsánat. - Elnézést.
Hé. Megtehetnénk ezt megint?
Tudom, hogy még nem találkoztunk, de nem akarok hangya lenni, érted?
Szóval úgy megyünk végig az életen, hogy néha összeér az antennánk...
de végig automata hangyák vagyunk, és semmi emberit nem kívánnak meg tőlünk.
Állj meg. Menj. Gyere ide. Vezess oda.
Minden egyes cselekedet pusztán csak a túlélésért...
mindennemű érintkezés csak hogy ez a hangyatelep tovább zizegjen,
szabályszerű és hatékony menetben.
"Itt a visszajáró." "Papír vagy műanyag?"
"Csekk vagy készpénz?" "Kér ketchupot?"
Nem kérek szívószálat! Igazi, emberi pillanatok kellenek!
Látni akarlak téged. Azt akarom, hogy láss engem.
Ezt nem akarom feladni. Nem akarok hangya lenni, érted?
Igen, igen. Értem. Én sem akarok hangya lenni.
Kösz, hogy nekem jöttél az előbb. Mostanában elég automata zombi voltam.
Nem érzem hangyának magam, de biztos úgy nézek ki.
D.H. Lawrence-nek volt az ötlete,
hogy két ember találkozik, és ahelyett, hogy félrenéznének...
elfogadják azt, amit "lelkeik találkozásának" hív.
Mintha felszabadítanánk a sok vakmerő istenséget magunkban.
Akkor olyan, mintha mi már találkoztunk volna!
Épp most dolgozom egy projekten. Remélem téged is érdekel.
Ez egy szappanopera,
és, szóval, a szereplők egy képzelt életet élnek.
A szereplők az ő színészeik alteregói, hasonmásai.
Szóval csak kitalálsz valamit, amit mindig is szerettél volna csinálni,
valamilyen életet amit akartál vagy foglalkozást vagy valami ilyesmit.
Ezt beleírjuk, aztán persze az életed szálai...
szappanoperás modorban keverednek a többiekével...
Aztán élő előadást is szeretnék, hiszen miután lement a vetítés...
a szereplőket a közönség irányíthassa, hogy mit csináljanak legközelebb.
Így köze van választási lehetőségekhez, ezzel tiszteletve az emberek képességét,
hogy elmondhatják, hogy mit is akarnak látni...
köze van még a fogyasztósághoz, és a művészethez is.
Ha nem tetszik, visszaküldheted, azt kapod, amit kifizettél...
vagy csak részt veszel és döntéseket hozol.
- Benne lennél? - Aha. Jól hangzik.
Szívesen, de...meg kell kérdeznem valamit.
Nem igazán tudom hogy, de... Milyen szereplőnek lenni egy álomban?
Mert én most nem vagyok ébren.
Negyedikes korom óta nem volt órám. És... ez még az az óra.
Hát...azt sem tudom, hogy tudsz-e válaszolni a kérdésre...
Csak próbálok rájönni, hogy hol vagyok, és mi folyik itt.
És te? Hogy hívnak? Hol laksz? Mit csinálsz?
Hát, tudod, én erre most nem emlékszem. Nem...nem jut eszembe.
De nem ez a lényeges, hogy elő tudom-e szedni ezt a sok adatot
hogy hol lakom, mi az anyám lánykori neve, meg mittudomén mit.
Hisz ebben a valóságban rendelkezem egy hasznos dologgal - az állandó nézőpontom.
- És mi az? - Nagyrészt találkozom emberekkel...
akik olyan információt és ötleteket osztanak meg velem,
amik részben ismerősnek tűnnek...
de ugyanakkor idegenek is tőlem.
Nem egy racionális világban vagyok. Szóval, repülgettem, meg ilyenek.
Hát nem tudom. Fura, mert nem egy biztos, stabil állapot.
Ez inkább az öntudat teljes spektruma.
Mintha hullámozna a tudatosság. Mert most tudom, hogy álmodom, ugye?
Még beszélgetünk is róla.
Most vagyok eddig leginkább tudatában magamnak és a gondolataimnak.
Arról beszélek, hogy milyen az álomban lenni.
De kezdem azt hinni...
hogy ez már olyasmi, amihez én nem rendelkezem előismerettel.
Teljesen egyedi - a környezet minősége, és az információ amit kapok.
Mint a szappanoperád. Ez egy nagyon király ötlet.
De nem az én ötletem. Ez távol áll tőlem. Mintha kívülről küldenék nekem.
Nem tudom mi ez.
Úgy tűnik, úgy gondoljuk, hogy a világ olyannyira korlátoz bennünket....
pedig valójában a kereteket mi hozzuk létre.
És folyton próbálod kitalálni,
de látszólag most hogy tudod hogy amit csinálsz, az az, hogy álmodsz,
azt csinálhatsz, amit csak akarsz.
Álmodsz, de ébren vagy.
Oly sok lehetőséged van...
és erről szól az élet.
Értem, amit mondasz. Tőlem függ. Hiszen én álmodok.
Furcsa. Ez a sok információ, amit ezek az emberek megosztanak velem...
Mintha valami súlyos jelentősége lenne.
Hogy érzed magad?
Nos, néha elszigetelve...
de a legtöbbször kapcsolatban érzem magam, a folyamat aktív résztvevőjének.
Ami kicsit fura, mert inkább passzív voltam és nem igazán válaszoltam. Kivéve most.
Csak hagyom, hogy a sok dolog átáramoljon.
Nem feltétlenül passzív az, ha nem válaszolsz szóban.
Annyi szinten kommunikálunk egyszerre.
Lehet, hogy közvetlenül fogod fel.
A legtöbb ember, akivel találkoztam, kimondja azt,
amit én mondanék, akkor, amikor én szeretném. Mintha kimondanák helyettem.
Egészként megáll magában.
De ez nem egy rossz álom. Nagyon jó álom igazából.
De... annyira eltérő bármely eddigi álmomtól.
Mintha ez lenne "az álom".
Mintha felkészítenének valamire.
"Ezen a hídon," Lorca figyelmeztet: "az élet nem egy álom,
vigyázz, vigyázz és vigyázz."
Sokak gondolják, hogy mivel az "akkor" történik meg, a "most" nem.
De nem említettem, hogy a most zajló "váó" történik éppen?
Mind társírói vagyunk ennek a táncoló dőzsölésnek,
ahol még a képességtelenségeink is falatoznak, megélnek.
Önmagunk írói vagyunk,
és társszerzői vagyunk egy hatalmas Dosztojevszij regénynek, bohóc szereplőkkel.
Ez az egész dolog amivel bajlódunk amit úgy hívunk, hogy a világ...
egy lehetőség arra, hogy megmutassuk, milyen izgalmas is lehet az elidegenedés.
Az élet egy halmaznyi csoda, amit ahogy telik az idő...
összegyűjtenek pillanatok, melyek meglepődve állnak egymás jelenlétében.
A világ egy felmérés, látni, hogy fel tudunk-e emelkedni...
a közvetlen tapasztalatokba.
A látásunk azért van, hogy felmérje, hogy túllátunk-e rajta.
Az anyag azért van, hogy felmérje a kiváncsíságunkat.
A kétség azért van, hogy felmérje az életerőnket.
Thomas Mann írta, hogy inkább vesz részt az életben,
minthogy 100 történetet írjon.
Giacomettit egyszer elütötte egy autó,
és utólag visszaemlékezve, felidézett egy gondolatot,
egy hirtelen vidámságot, derültséget,
ahogy észlelte, hogy végre valahára történik vele valami.
Kialakul egy következtetés, hogy nem értheted és élheted az életed egyszerre.
Nem értek vele egyet teljesen. Azaz nem teljesen tagadom.
Azt mondanám, hogy a megértett élet a megélt élet.
De az ellentmondások zavarnak,
és megtanulhatom szeretni és megszeretni ezeket a paradoxonokat.
És ha az énemnek romantikus kedve támad,
salsát járok a zavarommal.
Mielőtt elmész, ne felejtsd el... azaz emlékezz.
Mert az emlékezés egy sokkal izgalmasabb tevékenység, mint a felejtés.
Lorca ugyanabban a versben mondja,
hogy az iguána megharapja azokat, akik nem álmodnak.
És ahogy valaki rájön, hogy egy másik ember álmának szereplője...
Ez az öntudat.
Még nem találkoztál magaddal.
De az előnye annak, hogy ezidő alatt másokkal találkozol...
hogy valamelyikőjük bemutathat téged önmagadnak.
Vizsgáld meg a természetét mindannak, amit megfigyelsz.
Például egyszer lehet, hogy magadat látod majd...
átsétálni egy álomparkolón.
És igen, azok álomlábak az álomcipődben. Az áloméned része.
Így az, akinek az álmodban látszol...
nem lehet az, aki valójában vagy.
Ez csak egy kép, egy elmei leképezés.
Emlékszel rám?
Nem, nem hiszem.
Az állomáson?
Éppen telefonáltál, és engem néztél... párszor.
Arra emlékszem, de nem emlékszem, hogy az te lettél volna.
Biztos vagy benne?
Hát, lehet hogy nem.
Ott ültem... és te engem néztél...
Barátom, nem kell többet álmodnod. Itt van. Itt az Efferdent Plusz.
A pokolban a szerethiányod szintjére süllyedsz.
A mennyben a szeretetteljességének szintjére emelkedsz.
Állítólag így van a sztori.
Billy Wilder összefut Louis Malle-al, az '50es '60as években.
Malle most fejezte be a legdrágább filmjét, 2 és fél millió dollár volt.
Billy Wilder megkérdi, miről szól, Malle azt mondja: "Olyan, mint egy álom egy álomban".
Billy Wilder azt mondja, "Épp most vesztettél el 2,5 millió dollárt."
(rémálmok) Egy kicsit jobban aggódom emiatt, mint--
Évszázadokon át, a gondolat, hogy az élet csupán egy álom,
visszatérő elem volt filozófusoknál és költőknél.
Így nem lenne logikus, hogy a halál is csupán egy álom?
Az, hogy halál után, az élet folytatódna...
egy bizonyos "álomtestben"?
Ugyanabban az álomtestben, amit a mindennapi álmok során tapasztalsz.
De ezzel szemben, a halál utáni állapotban,
soha többé nem tudnál felébredni,
és soha többé nem tudnál visszatérni a valódi, anyagi testedbe.
Ahogy a minta egyre inkább bonyolódik,
az árral úszni már nem elég.
- Mi a pálya, ember? - Hé, nincs neked egy csónakautód?
- Egy mi? - Felvettél egy kocsival, ami csónak is volt.
Nem, haver. Nincs csónakautóm. Nem tudom miről beszélsz..
Haver, ez ma biztosan, hát, párhuzamos világok éjszakája.
Láttad azt a muksót, aki az előbb ment ki az ajtón?
Idejön a pulthoz, kérdem "Mi a pálya, ember?"
Leteszi a burritot, rámnéz, és azt mondja:
"Még csak nemrég tértem vissza a halál árnyékának völgyéből..."
"Most mohón lélegzem be az élet minden illatát és esszenciáját.
"Jártam a teljes megsemmisülés szélén."
"És emlékszem rá és éget bennem a vágy, hogy emlékezzek mindenre."
És, erre mit mondtál?
Nos, hát, mit mondhattam volna?
Azt mondtam, "Hogyha megmikrózod azt a burritot, akkor...
...azt akarom, hogy szurkálj bele egy pár lyukat, mert különben felrobban."
"És elegem van a burrito maradékaid takarításából, vágod?"
Mert a jalapenok felszáradnak. Olyanok, mint kicsi kerekek.
Amikor vége volt, csak arra tudtam gondolni,
hogy az egész énképünk, amik vagyunk, az csak... ez a logikus szerkezet,
egy hely, hogy egy ideiglenesen tárolja az elvont dolgokat.
A tudatossá válás ideje volt ez, és...
hogy formát és összefüggést adjunk a rejtélynek.
És ennek a része voltam. Ajándék volt.
Az élet tombolt körülöttem, és minden pillanat varázslatos volt.
Imádtam az embereket ahogy a sok ellentmondó behatást kezelték.
Ezt szerettem a legjobban -- kapcsolatban lenni az emberekkel.
Visszanézve, ez mindaz, ami igazából számított.
Kierkegaard utolsó mondata az volt, hogy: "Söpörjetek össze!"
- Üdv, ember. - Helló.
Nem voltál egy csónakautóban? Tudod, az a kalapos fickó.
Felvett a csónakjába, és te ott ültél a hátsó ülésen.
Azt nem mondom, hogy te nem tudod miről beszélsz,
de én nem tudom miről beszélsz.
Nem, hát letettetek egy bizonyos helyen, ahova te mondtad.
Kiléptem, és végül elütött egy autó.
De felébredtem, mert álom volt, de később kiderült,
hogy az is álom volt, hogy felébredtem.
- Ezek az "álébredések". Nekem sűrűn vannak. - De még most is benne vagyok!
Nem tudok kiszállni. Mintha örökké tartana.
Felébredek, de csak egy újabb álomba ébredek bele.
Kezdek kiakadni, halottakkal beszélgetek.
A nő a TV-ben azt mondta, hogy a halál az élet utáni álom.
Kezdem azt hinni, hogy meghaltam.
Elmondom egy álmom.
Tudom, hogyha ezt hallja az ember, az pár perc dögunalmat jelent, és lehet hogy így is van.
De hát mi más dolgod van?
Szóval elolvastam ezt az esszét Philip K. Dicktől.
- Álmodban olvastad? - Dehogy is, még az álom előtt. Előzményként szolgált.
Arról a könyvről szólt, a "Csordulj könnyem, mondta a rendőr." Ismered?
- Aha. Azért valami díjat nyert. - Azaz. Az, amit nagyon gyorsan írt.
Csak úgy kiszabadult belőle. Mintha adást fogott volna.
Mindegy, 4 évvel a megjelenés után,
elment egy partira, és találkozott egy nővel...
akit ugyanúgy hívtak, mint a női szereplőt a könyvben.
A barátját is úgy hívták, mint a női szereplő barátját a könyvben...
és viszonya volt egy fazonnal, a rendőrfőnökkel,
akit ugyanúgy hívtak, mint a rendőrfőnököt a könyvben.
A nő meséli az életét, és minden mintha a könyvből lenne.
Ettől tökre kiborult, dehát mi mást tehetett?
Nem sokkal utána fel akart adni egy levelet,
de látott egy sötét, veszélyesnek látszó figurát a kocsija mellett.
De ahelyett, hogy elkerülte volna,
elmondása szerint mint ahogy azt tette volna, megkérdezte, hogy "Segíthetek?"
A fickó mondta, hogy "Aha. Kifogytam a benzinből."
Erre kivette a tárcáját, és adott neki pénzt, amit szerinte sosem tett volna.
Aztán hazament és elgondolkodott: Nem tud elmenni egy kúthoz. Nincs benzinje.
Visszament, és elvitte az embert egy benzinkúthoz. És ahogy odaért...
hirtelen rájött, "Hé, ez is benne van a könyvemben."
"Ez a benzinkút. Pont ez az ember. Minden."
Azért ez elég rémisztő, nem?
Elmondta az egész dolgot a papjának, hogy négy év után ezek történtek...
És ahogy meséli, a pap azt mondja: "Ez a Jelenések Könyve". Épp azt meséled.
Ő meg: "Én nem olvastam a Jelenések Könyvét".
Így hát hazament és elolvasta...
és beleborzongott. A szereplők neve ugyanaz, mint a Bibliában.
És a Jelenések Könyve állítólag Kr.u. 50-ben van.
Szóval Dicknek van egy elmélete...
hogy az idő egy illúzió, és mi mind valójában Kr.u. 50-ben vagyunk.
És amiért ezt a könyvet sikerült megírnia...
az az, hogy neki valahogy az idő fátylán, illúzióján ideiglenesen sikerült áttörnie.
És amit látott az volt, ami a Jelenések Könyvében történik.
Ő otthon volt a gnoszticizmusban.
és úg gondolta, hogy van egy demiurg, azaz másnéven démon,
amely létrehozta az idő illúzióját, hogy elfeledtesse velünk...
hogy Krisztus vissza fog térni...
és Isten királysága el fog jönni.
és mi mindannyian Kr.u. 50-ben vagyunk, és valaki probálja elfeledtetni,
hogy Isten érkezése közel van.
És ez az idő. Ez a történelem. Ez a folyamatos figyelemelterelés.
Szóval elolvastam, gondoltam is, hogy ez elég fura. És aznap este volt egy álmom.
Volt benne egy médium. Én meg nem hittem el. Azt hittem, ő nem médium.
Aztán hirtelen elkezdtem lebegni a plafon felé,
majdnem át a tetőn, amikor megszólaltam:
"Médium úr, hiszek önnek. Kérem tegyen le." És ahogy a lábam a földet éri...
a médium egy zöldruhás nővé változott. Lady Gregoryvá.
Lady Gregory Yeats pártfogója volt, ír nő,
és habár még sosem láttam, tudtam, hogy ő az.
Ahogy sétálunk, felém fordul, és mondja:
"Hadd meséljek az univerzum természetéről."
"Philip K. Dicknek igaza van az idővel kapcsolatban, de téved is - nem Kr.u. 50 van."
"Igazából csak egy pillanat van. A most. És ez egy örökkévalóság."
"Egy pillanat, amiben Isten feltesz egy kérdést."
"Egy akarsz lenni az örökkévalósággal?"
"Mennybe akarsz jutni? És mi mind azt mondjuk: 'Nem, kösz, még ne.'"
Tehát az idő végülis Isten meghívásának folyamatos visszautasítása.
Ez az idő. Annyira Kr.u. 50, mint 2001.
Csak egy pillanat van, és ez az, amiben mi mindig vagyunk.
Aztán elmondta, hogy ez mindenkinek az életének a története.
Hogy minden különbség mögött igazából egy sztori van,
ahogy a "nem"- től az "igen"- ig eljutunk.
Az életünk csak egy "Nem, kösz. Nem, kösz."
Amíg végül: "Na jó. Elfogadom. Befogadom. "
- Ez az utazás. Mindenki elér az "igen"-ig, nem? - De.
Szóval ahogy tovább sétálunk, odafut hozzám a kutyám.
Elkezdem simogatni, örülök hogy látom, hiszen már évek óta halott.
Ahogy simogatom, valami undorító nyálka jön a gyomrából.
Lady Gregoryra nézek, aki közben köhög. "Ó, bocsánat, elnézést."
És hányás szivárog a szájából, le az állán. Borzasztó szaga van.
Akkor elgondolkoztam: "Egy pillanat."
"Ez nem csak hányásszag. Hanem egy halott ember hányásának a szaga."
"Kétszeresen rossz." Akkor rájöttem, hogy a halottak földjén jártam.
És körülöttem mindenki halott. A kutyám 10 éve. Lady Gregory régebb óta.
Amikor felébredtem, beugrott: "Hopp, ez nem álom.
Ez egy látogatás volt a halottak földjére."
És mi történt? Hogy kerültél ki belőle?
Ó, ember. Megváltoztatta az életem.
Sosem tudtam a világra ugyanúgy nézni azóta.
Az oké, de hogy jöttél ki az álomból?
Mert ez az én bajom. Csapdában vagyok.
Azt hiszem felébredek, de még mindig álmodom.
Mintha örökké tartana. Nem tudok kikerülni belőle.
Fel akarok ébredni. Hogy tudnék ténylegesen felébredni?
Nem tudom. Már nem vagyok ebben olyan jó. De ha az van, amire gondolsz...
akkor fel kellene ébredned.
Ha fel tudsz ébredni, akkor fel kellene...
mert egy nap majd nem tudsz.
Szóval - végülis könnyű...
Csak... Csak ébredj fel.